Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Hvězdní zástupci druhé vlny severského black metalu a autoři jedné z vůbec nejlepších viking metalových desek všech dob - to jsou BORKNAGAR. Kapela, kterou jsem si zamiloval hned od jejich ortodoxnějšího BM debutu, si v roce 1997 připsala triumfální počin "The Olden Domain", na němž se vlivy nordického blacku ústrojně spojovaly s výraznou melodikou. S trochou nelibosti musím nicméně konstatovat, že vše, co přišlo potom, mělo v mém posluchačském životě jepičí trvání. Ano, Norové zapracovali na aranžích a jejich následné desky přinášely velmi zdobný a pompézní materiál, ale při vší snaze zněly poněkud ploše a zapomenutelně.
Novinka "Winter Thrice" vlastně nic zásadního nemění. Je to opět vyšperkovaná porce vrstevnatého epického metalu, v němž se dozvuky pohanských začátků snoubí s propracovanou vokální složkou a poněkud odlehčenějším soundem, z něhož se už zřejmě navždy vytratila živelná intenzita prvních dvou desek. Přesto si mě nová deska nemá problém namotat mnohem intenzivněji, než třeba protežovaný předchozí počin "Urd". Zejména úvod nahrávky, který místy evokuje nenápadný návrat k pagan zpěvům a chórům "The Olden Domain", pokládám za nejsilnější materiál, pod který se kapela za posledních deset let podepsala. Nechybí mu přirozená chytlavost, majestátnost, podmanivé detaily a velmi elegantní práce s několika vrstvami. Pohanský načernalý art rock, když už člověku přicházejí na mysl nějaké škatulky.
BORKNAGAR působí po těch letech velmi suverénně a sehraně, extrémnější prvky se skvěle spojují s vysokým a expresivním Vintersorgovým a Simenovým vokálem (v eponymní skladbě chytře vyšperkovaný Garmovým heroickým kvikotem), přímočaré popěvky souzní s komplexnější strukturou skladeb. Po úvodním triu až kvartetu skladeb přechází "Winter Thrice" k poněkud abstraktnějšímu urdovskému rukopisu, v němž se trochu projevuje starý známý neduh - BORKNAGAR netrpí nedostatečnou kvantitou nápadů, ale o kvalitě se totéž říct nedá. Nejde o vysloveně slabé okamžiky, album spíš v prostřední části tak nějak klidně a příjemně plyne okolo a k větší divokosti ho probere až skvostným refrénem opatřená "Erodent", která v sobě zase probouzí černé pohanské zvíře. A následná vláčná polo-balada "Noctilucent" s melancholickým samplem napoví, že i mimo vikingské vody jsou BORKNAGAR schopní přesně zasáhnout náladotvorný cíl.
"Winter Thrice" zastihuje Nory v rozpoložení mezi uměřenou poklonou vlastním (přírodním) kořenům a košatější metalovou epikou. I když to není album, které by člověka vyrvalo ze země a vystřelilo k nebesům, jde bezesporu o velmi dobrou žánrovou práci. Vlastně mám problém si vzpomenout, zda mě nějaké album po "The Olden Domain" zaujalo víc. Nejspíš ne.
U mňa veľká radosť. A čisto subjektívne možno aj najlepší album od čias Quintessence. Chlapci nórski si dali naozaj záležať na košatosti aranžmánov, výbornom zvuku a najmä silných nápadoch na ploche celej dosky. Novinka BORKNAGAR, to je okamžitá kúpa originálčeku a nenásytné počúvanie už niekoľko dní za sebou. To, čo boli pre rok 2015 ENSLAVED, to sú pre mňa v tomto roku BORKNAGAR. Všetky vikingské päste hore!
5. února 2016
Arrow
6,5 / 10
Možno časom na "Winter Thrice" zmením názor, ale mňa tento album nepresvedčil v porovnaní s "Urd". Mám pocit, že sa BORKNAGAR pohybujú pod svojím kreatívnym potenciálom. V momentoch dokážu byť silní, avšak celok stráca dych. Keby bola využitá sila speváckej zostavy minimálne tak ako v titulnej "Winter Thrice", bol by to jeden z albumov roka. Takto je to solídny štandard zapadajúci niekam do obdobia "Epic". Musím ešte podotknúť, že ma sklamal Baard Kolstad, ktorý dokáže rozhodne viac ako dávať rýchle dvojkopy.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.